Vuonna 2014 Bill Wyman avasi ensimmäistä kertaa arkistonsa-
joka sisälsi kotielokuvia, valokuvia ja muistoesineitä.
Kiitos kaikille kuvaajille, managereille-
muusikoille ja elokuvantekijöille, jotka mahdollistivat tämän elokuvan.
Testataanko mikkiä? -Puhun vain lujaa.
Tässä on ihan hyvät volat. Neulakin pomppii kivasti.
Sitten lähtee.
Soita yksinkertaisesti. Jätä muille paikattavia aukkoja.
Ei saa olla tiellä. Ei saa herättää huomiota.
Jos soittaa oikein, ei erotu. Niin minä soitan.
Minä olen Charlie Watts. Olen rumpali.
Olen Brian Jones, soitan kitaraa ja huuliharppua.
Keith Richards, kitara. -Mick Jagger. Minä laulan... lauluja.
Bill Wyman. Soitan bassokitaraa.
Sinä olet se bändin hiljainen mies. -Joo. Se kivikasvo.
Minulta aina kysytään, miksi keräilin tavaraa-
ja miksi olen haalinut tällaisen arkiston.
Tämä on oma aikakapselini elämästäni.
Jos kävisi kirjahyllyjäni läpi, varmaan ymmärtäisi minua paremmin.
Minusta on aina ollut tärkeää dokumentoida tapahtumia.
Olen dokumentoinut kaikkea siitä lähtien, kun olin pieni sodan aikaan.
BRITTEIN SAARET
Muistan, kun seisoin kadulla ja näin saksalaisten pommikoneet.
Se jylinä oli häkellyttävä.
Yksi saksalaishävittäjä lensi meitä kohti ja ampui.
Juoksin kotiin mummin luokse.
Juoksimme yhdessä pommisuojaan.
Sitten tuli hiljaista.
Seuraavana päivänä luokasta puuttui kaksi tyttöä, jotka olivat kuolleet.
Löysimme pommien jäljiltä leluja ja lastenkirjoja raunioista.
Sitten raivaajat ajoivat meidät pois.
Isoäiti oli minulle kuin äiti. Hän opetti minulle kaiken. Ihana nainen.
Hän innosti minua keräilemään kaikkea mahdollista.
Keräilin tavaroita ja kasasin leikekirjan, toisen ja kolmannen...
Sitten piti hankkia kamoille kirstu. Se vain jatkui.
Aina kun löysin jonkin tavaran, pidin sen.
Se kaikki löytyy tästä huoneesta.
Tahdoin aina olla muusikko ja soittaa bändissä.
Oli tosi epätodennäköistä, että se voisi onnistua-
joten suljin sen pois mielestä.
Viime vuonna muistin sen pitkän ajan jälkeen.
Muistin halunneeni muusikoksi, ja nyt olin. En muistanutkaan sitä.
Se oli niin saavuttamaton unelma, kun olin pieni.
Kasvoin Pengen alueella. Se oli kuin jengien sotatanner.
Moni Blenheim Roadin poika-
päätyi kasvatuslaitokseen tai linnaan. Monille kävi huonosti.
Mummin opetusten avulla olin edellä muita. Hän opetti kaiken, minkä voi.
Äiti ja isä eivät olleet sellaisia.
Heissä oli tiettyä tyhjyyttä.
Se työväenluokan asenne, että lasten tulee näkyä muttei kuulua...
Tunsin aina olevani syrjässä.
Minusta ei koskaan tuntunut siltä, että minulla oli koti.
KOULULAISEN KIRJA W. PERKS
Kävin oppikoulua, mikä oli siihen aikaan harvinaista slummin pojalle.
Saman kadun kundit syyttivät minua snobiksi. Samoin isä.
Isä väitti aina kivenkovaan-
että olin työväenluokkaa, eikä minun pitäisi yrittää muuttua.
Isä otti minut pois koulusta. Rehtori kirjoitti hänelle kirjeenkin.
Hyvä herra Perks.
On suuri virhe ottaa poika pois koulusta.
Hän otti minut pois koulusta ja teki jotakin ihan kauheaa.
Jouduin töihin vedonlyöntitoimistoon. "Kannat oman kortesi kekoon."
Hän oli muurari, joten huonoina talvipäivinä hommia ei ollut.
Asuin usein mummin luona, koska en tullut toimeen isän kanssa.
Tajusin, että pitää selvitä yksin.
Kun mummi kuoli, tavallaan kukaan ei enää rakastanut minua.
Hän kuoli, kun olin muualla.
En koskaan palkinnut häntä kaikesta siitä rakkaudesta.
Tunnen siitä syyllisyyttä.
Kun synnyin, hän sanoi: "Tästä pojasta tulee maailmankuulu."
Kaikki nauroivat. Äiti, isä, sukulaiset...
Heistä se oli hyväkin vitsi.
ÄRJYVÄT KIVET
SENSAATIOMAINEN ROLLING STONES
Käsiä yhteen Rolling Stonesille!
Yleisö vain tuijotti meitä.
Meillä ei ollut esiintymisasuja eikä samanlaisia kitaroita.
Soitimme bluesia ja R ja B:tä, mikä oli yleisölle vierasta.
Ja sitten yleisö sekosi täysin.
Erotuimme muista bändeistä.
Soitimme erilaista musiikkia ja soitimme paremmin.
Keith veteli riffejä, ja Mick poukkoili lavalla-
marakassien ja tamburiinien kanssa. Hän oli maailman paras nokkamies.
Se bändi oli erityinen. Pyyhimme lattiaa muilla bändeillä.
Billillä oli oma tyylinsä, joka ei ollut mitenkään muodikas.
Mutta hän oli oma itsensä.
Hän oli vahvasti läsnä, muttei tehnyt itsestään numeroa.
Häntä taidettiin sanoa "kivikasvoksi".
Hän oli langanlaiha, ja kun hän joskus harvoin hymyili-
hänen kasvonsa valaistuivat kauttaaltaan.
Hän vaikutti aina vähän tympääntyneeltä.
Muistan, kun tapasin Billin ekojen treenien aikaan pubissa.
Hän oli toisesta taustasta. Ihan kuin hän olisi elänyt varhaisempaa aikaa.
Minusta tuntuu, että kiertue-elämä oli hänelle vapauttavaa.
Menin armeijaan vuonna 1955.
Sieltä sain uutta voimaa seistä omilla jaloillani-
ja taistella sen puolesta, mihin uskon.
Minut komennettiin Saksaan, jossa tapasin huikean futarin.
Hän oli Gordon Lee Wyman. Sellainen kapinallinen.
Hän oli resuisissa vaatteissa, miksi pidinkin hänestä.
Meidän piti pukeutua siististi, mutta jotenkin hänelle sallittiin se.
Hän hoiti tankkausautoja, ja kun hän avasi polttoaineluukkua-
hän vain viskasi tumpin tankkiin, kun oli polttanut tupakin.
Hän oli tavallaan ensimmäinen idolini.
Hän teki asiat omalla tavallaan, ja minä samaistuin siihen.
Rollareiden alkuaikoina vaihdoin nimeni, koska en pitänyt omastani.
Vuonna 1964 vaihdoin nimeni Bill Wymaniksi.
Uusi nimi oli suuri helpotus. Iso kivi putosi harteiltani.
Isä vihasi minua sen takia. Hän luuli minun hylkäävän juureni-
minkä tavallaan teinkin. Se muutti elämäni.
Ostin kuvioidun pikkutakin vain ollakseni erilainen.
Otin itselleni Tony Curtis-tukan, jossa oli kiehkura otsalla.
Minua tuijotettiin kadulla, ja olin ylpeä siitä.
Olin se outo lintu.
Ostimme Oldenburgista yhteistuumin kasarmille radion.
Se tuli tupaamme.
Saimme vihdoin kuunnella radiota, useimmiten amerikkalaisten AFN:ää.
Heräsimme puoli kuudelta kuuntelemaan "Stickbuddy Jamboreeta".
Terve kaikille. Tässä Wagon Wheel Willie ja "Stickbuddy Jamboree".
Ottakaa hyvä asento ja nauttikaa 25 minuutin kantriohjelmasta...
Sittenhän alkoi tulla rock'n'rollia.
Minäkin kävin ostamassa ekat nelivitoset älppärit.
Se räjäytti tajuntani. Tahdoin päästä siihen mukaan.
Lähdin siltä istumalta Oldenburgiin ja ostin ekan akustisen kitarani.
Kun pääsin lomille, menin elokuviin Beckenhamissa kavereiden kanssa.
Näimme leffan "Rock, Rock, Rock!".
Sen puolivälissä oli Johnny Burnette Trio, joka lauloi:
"Lonesome train on a lonesome track, lonesome train..."
Sellaista varhaista Elvistä.
Laulaja veti suu vinossa, ihan kuin Elvis. Se oli huikeaa.
Kymmenen minuuttia myöhemmin tuli musta mies valkoisessa puvussa-
soittamaan Gibsonin Les Paulia.
Se oli Chuck Berry.
Olin ihan puulla päähän lyöty. Se kolahti kuin metrin halko.
Kaveri tepasteli kuin ankka ja vatkasi jalkojaan.
Yleisö nauroi kuin komediassa, mutta minusta se oli ihan parasta.
Silloin keksin, että minun pitää perustaa bändi.
Kun pääsin armeijasta, syntyi The Cliftons.
Istuimme keittiössäni nauhurin kanssa ja opettelimme biisejä.
Soitimme sen ajan hittejä-
ja jokainen sai siitä liksana punnan, sämpylän ja oluen.
Kauanko kesti opetella soittamaan? -Siinä meni 40...
Antakaa hänen vastata. -Kukaan ei tahdo vastata.
Aloin rämpytellä kitaraa kolme ja puoli vuotta sitten.
Perustin bändin, ja oli pakko soittaa bassoa, kun kukaan muu ei halunnut.
Eli kukaan muu ei suostunut? -Kitaristeja kyllä piisaisi.
Menin siskon luokse viikonlopuksi ja lähdimme tansseihin.
Siellä kuulin bassoa.
Kuulin ensimmäisen kerran oikeaa bassokitaraa.
Se matala jyske täytti kropan. Muut äänet olivat korkeita.
Tajusin, että The Cliftonsista puuttuu sellainen.
Kysyin muilta, soittaisivatko he bassoa. Ei käynyt.
"Okei, kai minä soitan sitä sitten."
Hänellä ei ollut varaa bassoon.
Hän viritti matalammalle muutaman kielen kitarasta.
Sitten ostimme yhteistuumin basson.
Se oli aivan susiruma kapistus.
Käänsin basson ympäri ja piirsin liidulla koppaan uudet ääriviivat.
Menin kaverini luokse, jolla oli lehtisaha ja pyysin sahaamaan.
"Oletko tosissasi? -Olen, anna palaa."
Vein sen kotiin ja asensin uudet sähköt.
Panin siihen Baldwin-mikin ja poistin kaikki nauhat.
Sitten ostin uudet Framusin kielet, jotka ovat tosi pehmeitä.
Ja ostin vahvistimen.
Sain siitä sähköiskun joka kerta. Sitä ei ollut maadoitettu.
Ostin 18-tuumaisen kaiuttimen, suurimman mitä löysin.
Ja kun soitin sitä bassoa... Jessus, mikä ääni!
Se oli uskomatonta. Minä satuin keksimään nauhattoman basson.
Kuulin Booker T. ja the M.G.'sin "Green Onionsin".
Tykkäsin siitä bassosta ja yritin soittaa samalla tavalla.
Siitä opin soittamisen perusteet.
Pitää jättää tilaa. Ei pidä kiirehtiä tai tilutella kuin soolokitaristi.
Keskity rumpaliin ja seuraa rumpuja-
jotta saadaan kunnon perusta, johon muut voivat soittaa.
Olin keikkaillut vähemmän tunnettujen muusikoiden kanssa.
Oli minulla vähän kokemusta, mutta vain rokista.
Kovin monilla levyillä ei ollut basisteja.
Muistan, kun näin Billin soittoa. Hän näytti ihan teddyltä.
Hän soitti upeasti ja ainutlaatuisesti.
The Cliftons oli raikas tuulahdus. Olin rakastunut soittamiseen.
Me keikkailimme paljon-
mutta ne perkeleen promoottorit eivät maksaneet meille liksoja.
Bändiltä alkoi mennä pohja.
Tony Chapman vastasi ilmoitukseen, jossa R ja B-bändi etsi rumpalia.
Menimme Mickin vanhempien talolle kuuntelemaan Jimmy Reediä.
Minä osasin soittaa shufflekomppia. Sen takia pääsin Rollareihin.
Sitten Tony sanoi, että basisti oli lopettanut ja pyysi minua treeneihin.
Menin mukaan, ja bassovahvari törötti autosta ulos.
Otin itsetehdyn bassoni ja menin Chelsean Weatherby Armsiin.
Siellä tapasin heidät. Ian Stewart oli mukava.
Mick oli melko sosiaalinen.
Brian ja Keith eivät puhuneet minulle. He olivat kuin beatnikejä.
Tarjosin heille kierroksen ja sitten he vähän lämpenivät.
Heistä tuli mukavia. Eihän heillä ollut rahaa.
He kysyivät, mistä musasta tykkään ja mitä soitan.
Sanoin, että Chuck Berrystä. "Loistavaa."
"Jerry Lee Lewis. Eddie Cochran. -Ei!"
He eivät tykänneet rokkareista.
"Me ollaan bluesbändi. Me ei soiteta rock'n'roll-sontaa."
He olivat puhuneet Charlie Wattsille, ja Tony sai sitten kenkää.
Minä sujahdin hyvin mukaan.
Minä olin enemmän rokkari, ja he soittivat puhdasta bluesia.
Siis todella todella hidasta bluesia.
Silloin blueslevyjä ei saanut mistään. Blues oli todella vierasta.
Sanoin treeneissä, ettei voida vetää koko iltaa 12 tahdin bluesia.
Olin ihan väärässä, koska niin juuri me teimme.
Kahden kuukauden jälkeen meillä oli mahtava soundi.
Vuonna 1963 soitimme noin 340 keikkaa.
Menimme kaikkialle Stew'n pakulla.
Hän oli mahtava bluespianisti ja huolehti meistä 22 vuoden ajan.
Hän oli kuin kuudes Rollari.
Stew sanoi aina: "Okei, te kolmen soinnun ihmeet. Keikka alkaa."
MUUSIKOIDEN LIITTO, LONTOO WYMAN, B.
Piti lopettaa työt, koska keikkaa alkoi tulla Lontoon ulkopuoleltakin.
Sanoin läheisilleni, että lopetan työt ja alan muusikoksi.
Joka ikinen heistä sanoi: "Älä ota sellaista riskiä."
Minä ajattelin, että paskat, minähän teen sen.
...ja suosituin tulokas Rolling Stones!
En olettanut sellaista suosiota. Se oli todella jännittävää.
Kukaan ei vetänyt vertoja sille meidän soundillemme.
Aloin kerätä sitä pikkukamaa. Nappasin julisteitakin mukaani.
Joku saattoi lahjoittaa ottamansa valokuvan.
Se kasvoi vähitellen tavaravuoreksi.
Kaikki on vähän sumua. Jos pitää muistaa jotain, kysyn Bill Wymanilta.
Pitääkö hän arkistoa? -Pitää.
Bill oli ensimmäinen, jolla oli tietokone.
Hänellä oli videot järjestyksessä. Varmaan on vieläkin.
Hän hommasi videokamerat ennen muita.
Kuvasin kelakaupalla materiaalia. 20 vuotta kiertue-elämää.
Tavoitteemme oli soittaa klubilla, jonka yleisö pitäisi musiikistamme.
Levynteosta emme edes uneksineet.
Emme ajatelleet pääsevämme telkkariin tai radioon.
Puhumattakaan siitä, että soittaisimme ulkomailla.
Me soitimme epäkaupallista musiikkia.
Me soitimme bluesia, jota pääsi soittamaan vain jazzklubeille.
Mutta sieltä se lähti kasvamaan.
The Presidentsin Glyn Johns sanoi meille:
"Olen IBC-studiolla töissä. Saatte kolme tuntia studioaikaa."
"Häh? Pitääkö tässä tehdä levy?"
Minusta Rolling Stones oli tosi hyvä. Näin siinä tilaisuuden.
Pyysin studiopomoilta lupaa vähän äänittää heitä.
He suostuivat, mutta tahtoivat itse tehdä sopimukset.
Se oli Rollareiden eka studiosessio. Taisimme äänittää neljä biisiä.
Riitelemme tästä, koska Bill sanoo aina, että viisi.
Hän on varmaan oikeassa. Hän on kirjoittanut kaiken ylös.
Äänitimme viisi kappaletta. Omistaja Harold Clewson-
vei demot Deccaan, EMI:lle ja Pi:lle, mutta niistä ei tykätty.
Luulimme, että levynteko jäi siihen.
Andrew Oldham kiinnitti meidät.
Olen ylpein suurimmasta osasta. Nyt kovin juttu on Rolling Stones.
Hän sanoi, että tihkumme seksiä ja puhui muuta sellaista sontaa...
Hän oli nero.
En juuri keskittynyt Billiin, ja hän tietää sen.
Olen äärimmäisen pinnallinen ja keskityn vain ulkokuoreen.
Hän oli enemmän kuin Duane Eddy tai Johnny and the Hurricanes-
kuin Bo Diddley.
Billillä oli hetkiä, jolloin hän ajatteli elämän olevan nyt tässä.
Sitten tuli Rolling Stones.
Andrew Oldham soitti. "Voinko puhua Terry O'Neillille?"
"Saatko kuvattua Rollarit samoin kuin Beatlesin?"
Lupasin yrittää. Silloin tapasin Billin.
Kuvatoimittaja sanoi, että he näyttivät muinaisilta hirviöiltä.
Jos Beatles aiheutti hysteriaa, niin Rollareista tuli kultti.
ROLLING STONES R ja B-KUNINKAAT
TUULTA PURJEISSA
KAPINALLISET!
ROLLARIT AMPAISEE KÄRKEEN
"RHYTHM AND BLUES ON NYT IN"
Tämä on Rolling Stonesin jouluhaastattelu faneille.
Mukana Mick, Bill ja Charlie.
Milloin ensimmäisen kerran fanit rynnivät päälle?
Hyvä kysymys. En muista. Siitä on...
Minä muistan. -Jaahas. Hän muistaa kaiken.
Ekan kerran fanit rynnivät päälle... -Ei sitä enää tapahdu.
Se oli, kun oltiin pohjoisessa rundilla Everly Brothersin kanssa.
Joko Manchesterissa tai Liverpoolissa.
Siellä väki kävi päälle, kun yritettiin lähteä keikkapaikalta.
No niin, täältä pesee. Fantastinen Rolling Stones!
Kahden nuotin jälkeen väki rynni lavalle ja keikka loppui siihen.
Kaksi sointua, kiitos moi.
Oli suuri ihme, jos saimme vedettyä kolme biisiä.
Joskus lavan päissä oli poliisikoirat estämässä ihmisiä.
Lavalta pääsi vain yhdellä tavalla. Vikan biisin vikan soinnun jälkeen-
pantiin esirippu kiinni ja "God Save the Queen" soimaan.
Yleisön piti seistä kaksi minuuttia-
ja sinä aikana piti lähteä lavalta, mennä käytäviä pitkin ulos-
ja siihen poliisiautoon tai vaikka ambulanssiin-
tai lehtienjakoautoon, jota käytimme ollaksemme huomaamattomia.
Ja sitten häivyttiin.
Aina ei ehditty ajoissa alta pois ja meinattiin jäädä jyrän alle.
Sitten mentiin ulkomaille. Hitto vie.
Kiinnittäkää istuinvyöt. Tupakointi on kielletty.
Kukaan ei voi olla niin uuvuksissa kuin me tässä hiljattain.
15. päivänä lensimme Münchenistä Länsi-Berliiniin-
ja sieltä se alkoi toden teolla.
Lentokentällä piti olla lehdistötilaisuus.
Viiden minuutin päästä fanit olivat potkineet jo ovet hajalle.
Poliisi hankki lisävahvistuksia pitämään väkeä poissa.
Sitten poliisipäällikkö sanoi, että meidän pitää lähteä-
joten raivasimme tiemme bussiin, joka raivasi tietään fanien läpi.
Siellä oli kuusi poliisiautoa saattamassa-
ja 20 aseistettua moottoripyöräpoliisia. Ihan älytöntä.
Ärsyttää todella, etten ottanut videokameraa mukaani.
ROLLARIT SUUNTAAVAT JENKKILÄÄN
Olimme riemuissamme kuullessamme, että lähdemme Amerikkaan.
The Beatles löi läpi USA:ssa.
The Rolling Stones löi läpi USA:n ansiosta.
Heissä kaikissa alkoi näkyä jokin taianomainen muutos-
kun he saivat soittaa maassa, josta olivat saaneet intohimonsa.
Me näimme jokaisen kaupungin ja jokaisen osavaltion.
Kokeillaan. Master A, otto 1.
Chess oli kuin pyhiinvaellusreissu. Siellä useimmat idolimme äänittivät.
Bo Diddley, Chuck Berry, Howlin' Wolf.
Toivoimme löytävämme USA:ssa sen oikean soundin, ja löysimmekin.
Soitimme heidän bluesiaan upeasti, ja se järkytti heitä.
Mikä on sinun intohimosi? -Olla muusikko.
En ole muusikko, soitan vain bändissä.
Billin bassokulku oli ensimmäinen, mikä Rollareissa erottui.
Se oli koukuttavinta. Soitto oli tarkkaa ja hienovaraista.
Se ei ollut mitään yliyrittämistä. Se oli täydellistä.
Parhaimmat muusikot ovat fiksuja. Bill on yksi fiksuimmista.
Hän soittaa bluesin muokkaamaa rokkia. Se on maaginen yhdistelmä.
Bill on ainutlaatuinen basisti. Hänellä on simppeli lähestymistapa.
Se johtuu siitä, että hänellä ei ole muusikon isoa egoa.
Kyvyt osoitetaan useimmiten sillä, mitkä kohdat jätetään soittamatta.
Silloin oli teknisesti paljon minua parempia basisteja.
He kikkailevat kuin soolokitaristit. Siinä ei jää tilaa muille.
Eikö se toimi?
Bill ja Charlie ovat se avain.
Se yhteissoitto on huimaa. He ovat enemmän kuin osiensa summa.
He ovat maaginen yhdistelmä.
Hän on todella hyvä basisti. Todella vähäeleinen.
Joillakin levyillä hän on aivan omaa luokkaansa.
Oli onni, että tienasimme elantoa soittamalla yhdessä.
Meitä sanottiin aina "rokin suorimmaksi rytmiryhmäksi".
Mistä alkoi se negatiivisten juttujen kirjoittaminen Rollareista?
Se alkoi, kun me aloitimme Englannissa.
Nyt meidät tunnetaan siellä, eikä meistä kirjoiteta valheita.
PÄÄSTÄISITKÖ SISKOSI ROLLARIN MATKAAN?
ROLLARIT OVAT IDIOOTTEJA
Beatlesia rakastavat kaikki äideistä teineihin.
Teitä joko rakastetaan tai vihataan.
Me emme noudattaneet normeja yhtään.
Ihmiset eivät tajunneet, miksemme olleet viihteellisiä.
Toiset bändit tekivät mitä tahansa julkisuuden takia.
Emme tarvinneet sitä. Me välttelimme julkisuutta.
Me vastaan muu maailma. Emme suostuneet sopeutumaan.
Jos lapsi kasvattaa tukkaansa, kulkee rääsyissä-
tai soittaa kitaraa, se ei johdu meistä.
Jos hän tahtoo kuunnella meitä, hän voi tulla keikalle.
Emme me ota vastuuta mistään muusta.
Luulin, ettei isä tykännyt siitä, että soitan Rollareissa.
Hän aina motkotti siitä.
Se sukupolvi ei vain tajunnut, että lapsi voisi menestyä-
missään muussa kuin normaalissa työssä.
Kun onnistuin muusikkona ja menestyin heitä paremmin-
se oli ihan väärin.
Äiti kyllä kertoi parista kerrasta, kun hän oli isän kanssa pubissa.
Jos joku haukkui siellä bändiä-
isä puolusti meitä ja käski ihmisten tukkia suunsa.
Isä teki sen tietämättäni. Minun nähteni hän ei sitä tehnyt.
Nyt kun mietin asiaa, en syytä häntä.
Hänellä oli kauhea lapsuus. Äärimmäisen kauhea lapsuus.
SCOTCH OF ST. JAMESIN JÄSENKORTTI
Kaikki muuttui 60-luvun alussa.
LONTOO MUUTTUU?
Musiikki, taide, muoti. Tytöt alkoivat pitää minihameita.
Muutos näkyi kaikkialla.
Lontooseen alkoi tulla klubeja-
joilla törmäsi Beatlesiin, Animalsiin tai Holliesiin.
Sitä mentiin klubilta toiselle. Joskus joku soitti siellä.
Ben E. Kingiä näki yhdessä paikassa, Lee Dorseya toisessa.
Tapasin Scotchissa Otis Reddinginkin ja juttelin hänelle puoli tuntia.
Silloin ne ihmiset olivat kuin jumalia.
Musiikki sai aikaan paljon. Sitten tulivat e-pilleri ja leffat...
Hurrikaani iski kaikkialle, ja me olimme sen keskellä.
Minulla ja Brianilla oli tapana käydä iskemässä tyttöjä.
Väki leiriytyi hotellien pihoille.
Totta kai hyödynsin tilaisuuden. Siitä tuli osa elämääni.
Siitä tuli tapa. Ihan vain yksinäisyyden takia.
Tytöiltä sai hellyyttä.
Olin varmaan seksiriippuvainen.
En ollut riippuvainen huumeista enkä alkoholista.
Herra W.S. Cory kutsuu teidät tyttärensä ja William Perksin häihin
Ensimmäinen avioliittoni ei toiminut. Siinä kävi se perinteinen.
Mennään naimisiin sen "naapurin tytön" kanssa.
Tietenkin avioliiton myötä pääsin eroon perheestäni.
Oli raskasta tulla kotiin vaimon luokse, joka tiesi kyllä tilanteen.
Sitten kuulin, että hänelläkin oli joku toinen. En kyllä syytä häntä.
Sitten jostain ilmestyy lapsi, ja liitto jatkuu lapsen takia.
Se on aina pahinta, mitä voi tehdä. Lopulta me erosimme.
ROLLING STONESIN BILL WYMAN: AVIOERO
Hän vaati saada viedä Stephenin Etelä-Afrikkaan. Se satutti minua.
Mutta olihan se parempi-
että poika saisi kasvaa normaalia elämää elävän vanhemman kanssa.
Jos ei minun, niin sitten äitinsä.
Odota, annan Stephenin puhua. Tule moikkaamaan Davea.
Haloo? -Kysy miten menee.
Miten menee? Nähdään. Heippa.
Hän tuli kotiin kesällä 1968.
Järkytyin, kun näin, missä tilassa hän oli.
Hän valitti hammassärkyä. Hän oli laiha ja näytti sairaalta.
En päästänyt häntä takaisin Etelä-Afrikkaan.
Sitten piti taistella hänestä ja hoitaa avioeroa.
Tuomari myönsi minulle huoltajuuden. Se oli ihme.
Siitä lähtien kasvatin Stepheniä.
Avioeron jälkeen silloinen tyttöystäväni Astrid muutti luokseni.
Saavuimme portille, jonne tuli puutarhuri haulikon kanssa.
"Mitä tahdotte? -Onko tämä Gedding Hall?"
"Paikka on kai myytävänä. Voimmeko katsoa?"
"Omistaja ei ole kotona, mutta voin näyttää piha-alueet."
Näin sen uskomattoman talon. En ollut uskoa sitä.
Se oli huikea.
Omistaja oli eräs Geoff Allen. Hän tarjosi minulle kupin teetä.
Näin telkkarin päällä kuvan-
jossa olivat Ronnie, Reggie ja Charlie Kray.
"Geoffille pojilta".
Kysyin, mikä kuva se oli. "Krayn veljekset ovat ystäviäni."
Kuulin myöhemmin, että hän oli taloja osteleva "kummisetä".
Hän tahtoi paikasta 45 000 puntaa.
Olimme listaykkösiä viisi vuotta, mutta rahat tuppasivat katoamaan.
Geoff sanoi, että saisin sen hintaan, johon minulla olisi varaa.
"Ihailen sinua. Olet ansainnut paikkasi."
"Me molemmat olemme Lontoosta. Paikka on sinun."
Se on upea paikka. Sieluni on siellä.
En ole missään muualla niin onnellinen.
ROLLARIT OIKEUDESSA
Luin vuoden 1967 huumepidätyksistä vain lehdistä.
Mick Jagger on syytettynä kotinsa luovuttamisesta-
kannabispihkan, eli hasiksen, polttamiseen.
Kuulemisen jälkeen Jones tuli takaovesta-
ja kiiruhti pois auton takapenkillä.
En tiennyt, kuka joutuisi linnaan ja kuka pääsisi studioon.
En tahtonut sekaantua huumeisiin. Minä käänsin asialle selkäni.
Otin siihen etäisyyttä ja keskityin siihen, mitä tahdoin tehdä.
En tahtonut kohdata sitä ongelmaa. Se ei ollut minun ongelmani.
Elin kaksoiselämää.
Kerran otin hatsit jonkun jointista-
johon oli kai pantu norsuntainnutusainetta.
Menin käytävälle ja näin etäisesti tutun hahmon.
Jäin juttelemaan hänelle 10-15 minuutin ajaksi.
Kun nostin katseeni, huomasin katsovani peiliin.
Ajattelin, ettei se touhu sovi minulle.
Jalat on pakko pitää maassa. En pysty vain leijailemaan.
Allani oleva tyhjyys pelottaa minua ihan hirveästi.
Useimpia kiinnostaa se jokin jännä, mitä kadun toisella puolella on.
Ihan kaikki bändit 60-luvun puolivälistä eteenpäin-
ovat menettäneet jäseniään, jotka etsivät jotakin, jota ei ole.
Brian oli malliesimerkki.
Se oli tosi surullista, kun Brian alkoi menettää otteensa.
Kun kävimme Losissa klubeilla, hän veti LSD:tä.
Hän nousi autosta, näki käärmeitä asfaltilla ja alkoi loikkia.
"Katto palaa! -Just joo, Brian."
Annoin hänen tehdä sitä. Hän sekoili usein sillä tavalla.
Hän sai potkut bändistä ja kuoli kuukautta myöhemmin.
BRIAN JONES KUOLI UIMA-ALTAASEEN
"ÄLKÄÄ TUOMITKO MINUA"
Charlie soitti ja sanoi Brianin kuolleen. En uskonut häntä.
Lehdistö käyttäytyi törkeästi hautajaisissa.
Kaikki seisoivat haudalla, kun arkkua laskettiin.
Pappi saarnasi ja omaiset olivat kuin tainnoksissa.
Kaikki itkivät.
Siellä oli tuhansia faneja, jotka pyytelivät nimmareita.
Kuvaajat kurottelivat päiden yllä ja räpsivät kuvia haudasta.
Se oli ihan sairasta.
Videokamerat rullasivat. Ei mitään kunnioitusta.
Se iski tosi lujaa, kun hän kuoli.
Hän oli minulle erityinen.
Siitä Hyde Parkin keikasta tuli Brianin muistotilaisuus.
Hän oli kuollut kaksi päivää aiemmin.
Regent's Park lauantaina 5. heinäkuuta 1969.
Täällä on varmaan 200 000 nuorta. Pian varmaan neljännesmiljoona.
Se oli käsittämätön päivä.
Jaahas!
Se oli Mick Taylorin ensimmäinen keikka bändissä.
Eka keikka, ja kaveri soittaa puolelle miljoonalle ihmiselle.
Joka suunnassa näkyi vain päitä.
Se oli kuin matto, jossa oli erivärisiä hiuksia.
Se oli upea päivä. Ei ollut väkivaltaa, tappeluja eikä huumeita.
Se meni kuin unelma.
Sinä syksynä lähdimme USA:n kiertueelle. Se oli upea rundi.
Bändin tulevaisuus näytti valoisalta.
Ei ollut niitä kähinöitä. Ihmiset kuuntelivat.
Sitten tuli Altamont.
Tahdoimme toistaa Hyde Parkin kiitoksena amerikkalaisille faneille.
Nyt se varmistui. Rolling Stones ei soita Sonoman kilparadalla.
Se soittaa Grateful Deadin, Jefferson Airplanen ja Santanan kanssa-
Altamontin kilparadalla, joka on Tracyn ja Livermoren välillä...
En tykkää puhua Altamontista. Se oli niin kauhea tapahtuma.
Se väkivalta ei vain loppunut. Tilanne olisi pahentunut-
jos keikka olisi lopetettu, joten yritimme rauhoitella ihmisiä.
KUOLEMAA JA KAAOSTA ROLLAREIDEN KONSERTISSA
MURHA KONSERTISSA
Neljä katsojaa kuoli, yksi puukotukseen.
Nyt mietitään, kuka on syyllinen ja olisiko se voitu estää.
Joskus tilanne lähtee käsistä, eikä sille voi tehdä mitään.
Sitä sanottiin 60-luvun kuolemaksi. Ja sitä se kyllä oli.
Rollarit olisi voinut kuolla siihen. Ja melkein kuolikin.
Vuonna 1970 meillä kaikilla oli sadan tonnin verorästit-
joita luulimme maksetuiksi. Veroprosentti oli 83-93.
Emme mitenkään voineet tienata tarpeeksi maksaaksemme ne.
Emme voineet jäädä Englantiin, joten muutimme Ranskaan.
ROLLING STONES JÄTTÄÄ ENGLANNIN
Meistä tuli ensimmäisiä veropakolaisia.
Se oli rankkaa. Meidät ryöstettiin. Mutta siitä oppii.
ROLLING STONES: "MUUTAMME RANSKAAN"
Jotkut bändit saavat vain yhden tilaisuuden.
Eivätkä he saa tilaisuutta korjata asioita.
Minusta oli kauheaa jättää Englanti. Mutta vaihtoehtoa ei ollut.
Kun lähdin aamulla, jätin vanhempani ja poikani Stephenin.
Minä kyynelehdin. En tahtonut lähteä.
Olin varma, etten tykkäisi asua Ranskassa.
Ihmiset luulivat, että asuimme samassa talossa.
Meidän piti etsiä studio, jotta saisimme uuden levyn tehtyä.
Emmekä löytäneet mitään.
Piti äänittää Keithin talolla. Hän ei olisi suostunut muuhun.
Siellä äänitettiin "Exile on Main St.".
Hänen talonsa kellarissa.
Se oli surullista aikaa, koska kaikki vetivät huumeita.
En tahtonut mukaan siihen. Minua kiinnosti vain musiikki.
Kellari oli kuin pätsi. Kuvissa me vain röhnötämme lattialla.
Vaikka se oli kuinka epämukavaa ja hankalaa, se toimi.
KUUMA KESÄ
Me olimme lyömättömiä.
Kappale viisi, otto yksi.
ROLLARIT KIERTUEELLE
TÖRKYISTÄ JA TOIMIVAA
Viime viikolla Rolling Stonesin kiertue tuli päätökseen New Yorkissa.
Lähtisitkö joskus uudestaan soittamaan 30 keikkaa tässä ajassa?
Kunhan saa lomaakin... Kiertue on ollut tosi energinen.
Jos Rollarit hajoaisi vaikka tämän kiertueen jälkeen-
mitä tekisit sen jälkeen?
Yritin elää normaalia elämää.
Levytysten ja kiertueiden jälkeen yritin aina elää normaalia elämää.
Saimme kerättyä rahaa, jotta verovelat saatiin kuitattua.
Se avasi minulle ihan uuden elämän.
Sinulla on kiva rusketus. Se lienee peruja Etelä-Ranskasta.
Tämä on ranskalainen lookini. -Mitä teet siellä?
Ranskassako? Olen tavannut hirveän paljon ihmisiä.
Käyn taidenäyttelyissä sun muissa. Se on mukavaa elämää.
Tapasin André Verdet'n, joka esitteli minut taiteilijoille-
runoilijoille ja kuvanveistäjille.
Söimme iltaisin paikallisissa ravintoloissa.
Meistä tuli kuin pieni perhe.
Tapasin Jimmy Baldwinin Colombe d'Orissa.
Huomasin, että hän rakasti Ray Charlesia.
En tiennyt Ray Charlesista paljoa. Näin hänen konserttinsa 1964.
Pyysin Jimmyltä Rayn levyjä lainaan. "Joo, minä tuon ne."
Seuraavat päivät luukutin Ray Charlesia tauotta.
Hänestä tuli lempimuusikkoni 1900-luvulta.
Sitten André Verdet kutsui minut Marc Chagallin luokse.
"Ai sen maalari Marc Chagallin? -Just sen."
Tämä oli mahtava mies.
Hän sanoi: "Pitkä tukka ei ole omaperäistä. Vaihda se."
"Meillä oli eka pitkät tukat. -Okei, sitten se on omaperäistä."
Olimme ystäviä hänen kahdeksan viimeistä elinvuottaan.
Näin, miten yksinkertaista elämää hän eli.
Ei pikkuasioilta voi välttyä. Kaikki kuuluu elämään.
Sitten voi arvostaa niitä isoja asioita vielä enemmän.
Miksi lähditte rundille? -Kyllästyin puutarhahommiin.
Rolling Stones on kova.
Miten niin? -Se on maailman paras bändi.
Onko yhtään hankalaa olla yksi Rollareista?
Jos miettii paineita... -Tuokin on jo hankalaa.
Millaisia paineita se tuo yhdelle jäsenelle?
On siinä paljon vaikeuksia.
Vaikeinta on se, ettei voi seurata muita mielenkiinnon kohteita.
Tein ekan soololevyni vuonna 1973, "Monkey Gripin".
Olin Rolling Stonesin basisti. Minulta ei odotettu mitään muuta.
Silloin oli pakko näyttää omat kykynsä.
Teit albumin vuonna 1974 Buddy Guyn ja Junior Wellsin kanssa.
Minulta pyydettiin rytmiryhmää Montreux Jazz Festivalille Sveitsiin.
Claude Nobs soitti: "Kutsun sinut Montreux Jazz Festivalille."
"Muddy Watersilla ei ole bändiä. Saatko kerättyä jotakin kasaan?"
Pakkasimme auton, ja ajoin Sveitsiin.
Buddy Guy ja Junior Wells kuuntelivat meitä.
Buddy kysyi meitä heillekin taustabändiksi.
Menimme Muddy Watersin bändiksi.
Basistin piti paikata kaikki nuotit, jotka missaan.
Hänellä oli paljon paikattavaa, koska huteja tuli ja paljon.
Hän sai levitettyä sanaa nopeammin kuin minä.
Heitä pidetään edelleen maailman kovimpana rokkibändinä.
Glyn Johns soitti ja kysyi minua äänityssessioon.
"Howlin' Wolf tarttee soittajia."
"Häh? Howlin' Wolf? Joo! Keitä muita tulee?"
"Charlie tulee. -Loistavaa."
"Ja Eric Clapton. Vedätte kolmisin. -Voi jessus. Tulen varmasti."
Menin paikalle. Tapasin jokaisen. Tervehdin Wolfia.
Hitto, hän oli sankarini.
Okei, katsotaan mitä tästä tulee.
Wolfilla oli ainutlaatuinen ääni.
Voi jestas sentään.
Lasketaan vaan käyntiin. Antaa palaa.
Oli hienoa tehdä töitä Wolfin kanssa ja tavata hänen perheensä.
Hän oli kiltti jättiläinen, vaikka hänen ulkonäkönsä oli pelottava.
Saa olla ihan hiton onnekas, että pääsee kokemaan sellaisia.
TAYLOR JÄTTÄÄ ROLLARIT
Kuulimme konttorilta, että Mick Taylor oli lopettanut.
Meidän piti just alkaa äänittää, eikä ollut kitaristia.
Lämmittelysessio.
Lopulta yritimme lainata Woodya kiertueelle, The Facesista.
Hän oli katalyytti minun ja Charlien ja Keithin ja Mickin välissä.
Ronnie oli pelle, joka piti kaiken yhdessä.
Mikä saa jatkamaan niin monen kiertuevuoden jälkeen?
Se yhdessä soittaminen. Kaikki ne muistot ja ihmiset.
En osaa selittää sitä. Tuntuu hyvältä soittaa ihmisille.
Heinäkuussa 1978 kompastuin piuhoihin-
ja putosin pari metriä niin, että taju lähti.
Sitten muut huomasivat, etten ollut tullut mukaan.
He näkivät vain hopeiset buutsini vilkkumassa verhojen välistä.
Loppurundin soitin kaksi sormea teipattuina yhteen.
Vuonna 1981 oli jättimäinen USA:n kiertue. Mahtava rundi.
Vuonna 1982 kierrettiin Eurooppaa. Sekin oli valtava ja upea kiertue.
Sitten se loppui.
Mick ja Keith tappelivat ties mistä, ja tuli seitsemän vuoden keikkatauko.
Sillä välin aloin huolehtia itsestäni.
Pidetään paussi ja kuunnellaan. Tuo kuulosti kyllä hyvältä.
Kaikki tahtovat tehdä soololevyn. Eli aloin vain kirjoittaa.
Nauhoitin kasetteja kotona hirveällä nauhurilla.
"Je Suis un Rock Starin" myötä alkoi hullu pyöritys.
Nyt ne soittaa sitä sinkkua.
Bill Wyman ja "Si si, Che Suis un Rock Star". Menikö oikein?
"Je Suis un Rock Star" -olen rokkitähti.
Älkää ottako tosissanne. En minä sitä tarkoita.
Englannissa se sinkku on Top 10:ssä.
Ja Top 15:ssä jokaisessa maassa.
Olen lapsellisen innoissani hitistä.
Ihan kuin Rollareissa vuonna 1963. Tämä on kuin joulu.
Käykö supertähti eri tavalla vessassa kuin tavis?
No... joo. -Miten se eroaa?
Minä superpissaan.
Kaikki luulivat elämäämme tosi jännittäväksi.
Lavallahan oli jännää pari tuntia, mutta muuten se oli tappavan tylsää.
On hyvin vaikea pitää itsensä järjissään.
Koko ajan erossa ystävistään, koko ajan rundilla ja tien päällä.
Se muuttaa kaiken. Ei jää mitään pysyvää.
Mihinkään ei ollut aikaa.
Yhtäkkiä tajuaa, ettei ole nähnytkään Peter-serkkua kahteen vuoteen.
Yhteys sisaruksiinkin katoaa, kun elää ihan eri maailmassa.
Sain kutsun erääseen tapahtumaan. Siellä oli paljon väkeä tanssimassa.
Huomasin kauniin tytön, jolla oli tukka ylhäällä.
Juttelin hänelle. Hänen nimensä oli Mandy Smith.
Se tuli sydämestä. Se ei ollut himoa, vaikka yleisesti niin luultiin.
BILL JA MANDY NAIMISIIN
Bill, epäröitkö yhtään tätä, kun olet ollut poikamies niin kauan?
Epäilyttikö yhtään mennä taas naimisiin?
Ei. Hän oli heti se oikea minulle, mutta hän oli liian nuori.
Ajattelin, että hänen pitäisi elää vähän ennen sitä päätöstä.
Rollari-kapinallisen häät olivat äärimmäisen perinteiset.
Molemmat sanoivat haluavansa ehdottomasti kirkkovihkimisen...
Tahdoimme naimisiin jo vuosia sitten, mutta se ei ollut mahdollista.
Lopussa kiitos seisoo, joten tässä ollaan.
BILL JA MANDY EROAVAT VIIDEN KUUKAUDEN JÄLKEEN
Olin todella typerä uskoessani, että siitä tulisi jotakin.
Kaksi surullista avioliittoa. Päätin hoitaa elämäni kuntoon.
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi, tulta.
Meillä oli keikkatauko 1982-1989. Sitten teimme paluun.
Minulle se oli loppuhuipennus.
Vedimme viisi keikkaa Wembleyllä ja kuusi keikkaa New Yorkissa.
Kävimme Japanissa ekaa kertaa. Tokyo Domelle mahtui 45 000 ihmistä.
Kymmenen keikkaa putkeen. Se oli aivan mahtavaa.
Prahassa oli 130 tuhatta katsojaa, joita tuli Puolasta ja Unkaristakin.
Kolme rundia, 120 keikkaa-
ja 7 250 000 ihmistä. Se oli uskomatonta.
Kiertueen jälkeen puhaltelin ulos.
Ajattelin, että huipulla on hyvä lopettaa Rolling Stones-ura.
Ja minä lopetin.
Rakastin sitä kaikkea, mitä teimme ja saavutimme 31 vuoden aikana.
Mutta minun piti panna oma elämäni ja tulevaisuuteni järjestykseen.
Tuolla laulaa tosi iloinen tipunen.
Fantastista.
Onpa nättejä perhosia.
Kerro sinä. Muistat paremmin kaikki romanttiset jutut.
Miksi sinä unohdat ne? Faktat kyllä muistat, muttet romantiikkaa.
Tapasin Suzannen vuonna 1979. Hän on "Je Suis un Rock Starin" innostus.
Näkyykö minua? -Joo.
Heippa.
Kunnon klisee. Minä olin malli, hän oli muusikko.
Hän oli juhlissa kuvaajan kanssa, jolle minä menin puhumaan.
Bill alkoi vokotella minua-
ja kyselin, mikä musiikissa häntä oikein niin kiinnostaa.
Hävetti, etten tunnistanut häntä.
Tuo on Matilda.
Kiinni jäitte.
Saadaanko lainata pensseleitä? -Taisitte lainata jo.
Menimme naimisiin perustaaksemme perheen. Bill tahtoi aloittaa alusta.
Hän tahtoi elää tavallista elämää. Hän halusi voida kävellä kadulla-
ja käydä rauhassa elokuvissa. Hän tahtoi tietää, miltä se tuntuu.
Elikkä... Hys.
Kun menimme naimisiin ja saimme lapsia, hän sai aikaa.
Hän tahtoo käyttää kaiken aikansa tuotteliaasti.
Hänellä on tavallaan tarve elää se kaikki koettu uudelleen-
ja panna se järjestykseen ja käydä läpi se, mitä on kokenut.
Hän kaiveli vanhoja laatikoita ja alkoi skannailla kuvia koneelle.
Hänelle se oli kuin elämäntyö, joka hänen piti saada valmiiksi.
Se arkistotyö inspiroi häntä.
Ihan kuin hänellä olisi aarre, jonka hän tahtoo jakaa jonkun kanssa.
Sitten päätin alkaa soittaa taas.
The Rhythm Kingsissä saan soittaa loistavien muusikoiden kanssa-
ja palata musiikin juurille.
Saamme herätellä henkiin vanhoja unohdettuja kappaleita.
Sammuttakaa se. Moinen peli ei vetele.
Keikkabussissa ollaan kuin perhettä.
Bill tykkää olla soittajien seurassa heittämässä huulta.
Hän on ollut soittaja koko elämänsä.
Bill tahtoo soittaa, mutta häntä ei kiinnosta se ihailu.
Hän soittaa vain itsensä takia.
Tarvitaan rohkeutta lähteä sille itsensä etsimisen tielle.
Tie tähteyteen voi johtaa eksyksiin.
Jos mitään muuta ei ole, niin lopulta voi toivoa-
että olisi pysähtynyt hetkeksi haistelemaan ruusuja.
Bill on ehtinyt haistella ruusuja ja antaa niille jokaiselle nimetkin.
Hän on elänyt huikean elämän, mutta pitää jalkansa yhä maassa...
Hän on 1940-luvun lapsia. Hän on pala sitä vanhaa Englantia.
Ihmisiä häiritsee kuuluisuus silloin, kun se näkyy käytöksessä.
Bill ei ole koskaan käyttäytynyt julkkiksen tavoin.
Tulen tällä toimeen. Paremmin kuin jotkut, huonommin kuin toiset.
Sitä voi aina oppia uutta, eikä ikinä ole niin hyvä kuin tahtoo.
Ihan sama mitä sitä soittaa.
Ray Charles esiintyi Southbankilla.
Puolivälissä hän päätti vetää pianolla "Georgia on My Mindin".
Hän lähetti muut bäkkärille ja oli yksin lavalla.
Sitten hän aloitti. "Georgia..."
Se oli tosi tunteellista.
Koko yleisö, 4 000 ihmistä kyynelehti Ray Charlesin kanssa.
Ajattelin, että kellään muulla ei ole tuollaista yleisöä.
Se oli uskomatonta. Ja...
Keikka loppui... Nyt minä vetistelen. Se oli niin upeaa.
Sen jälkeen kaverini kysyivät, pääsisimmekö bäkkärille.
Tiesin, etteivät muusikot tykkää, kun ihmiset änkeävät bäkkärille.
Keikan jälkeen on väsynyt ja hikinen ja tahtoo ottaa iisisti.
Sanoin, että jäädään vain odottamaan, että yleisö poistuu.
Odottelimme siinä, ja joku tuli sanomaan:
"Herra Charles tietää, että olette täällä ja pyytää teidät luokseen."
Sinähän ihailet häntä enemmän kuin ketään muuta.
Minä... Se oli upea hetki.
Odotetaan hetki...
Hetkinen vain...
Niin... Hän...
Menimme bäkkärille ja tapasimme hänet.
Hän oli kerrassaan upea.
En pysty tähän.
Ray Charles kysyi, soittaisiko Bill hänen seuraavalla levyllään.
Ja minä jänistin. Sanoin, etten ole tarpeeksi hyvä.
Siis... Et kai sinä hänelle sanonut niin?
Sanoin. -Jessus. Mitä hän sanoi?
Puhuimme puolisen tuntia. Hän oli todella mahtava.
Sitten hän kysyi, tahtoisinko soittaa hänen uudella levyllään.
"En ole tarpeeksi hyvä."
Lähes kaikki basistit ovat isoja miehiä isoine käsineen.
Kun olin lapsi, kaikki sankarini olivat pieniä kavereita.
Pienet kaverit tahtovat aina näyttää pärjäävänsä niille isoille.
Siitä saan sitä virtaa. Se on aina ajanut minua eteenpäin.
Sitä pitää etsiä oma tiensä.
Pitää mennä siihen suuntaan, joka tuntuu oikealta.
Sitten tapahtuu jotakin maagista, epätavallista, harvinaista...
Sellaista ei olisi pitänyt tapahtua etelälontoolaiselle työläispojalle.
Olen elänyt eriskummallista elämää.
Bill Wyman. Soitan bassokitaraa.
Tämä taisi olla tässä.
Suomennos: Kimmo Kröger BTI Studios